Uncategorized
Алкогольний синдром плода
(Fetal Alcohol Syndrome)
Спеціаліст з інформаційного забезпечення
Українсько-Американської Програми
запобігання вродженим вадам розвитку
Наприкінці 60-х років ХХ сторіччя лікарі звернули увагу на специфічні порушення та вроджені вади у дітей, народжених жінками, що страждали на алкоголізм. Цей тип порушень отримав назву “алкогольний синдром плоду” (АСП) або “фетальний алкогольний синдром” (ФАС).
Як відомо, всмоктування етилового спирту найактивніше відбувається в шлунку, дванадцятипалій та тонкій кишках шляхом прямої дифузії. Переважна більшість спожитого алкоголю (90-95%) окислюється в організмі і лише 5-10% виділяється у зміненому вигляді нирками та легенями.
Вагітна жінка навіть при всьому своєму бажанні не може випити наодинці – компанію їй завжди складає плід. Достеменно відомо, що незалежно від терміну вагітності алкоголь швидко долає плацентарний бар’єр. При цьому його концентрація в крові плода відповідає такій в крові матері. Проникнувши в організм плода, алкоголь тривалий час циркулює в крові та тканинах ембріону і новонародженої дитини в незмінному вигляді, оскільки не відбувається його руйнування в печінці. Це зумовлено відсутністю або недостатньою кількістю відповідних ферментів, які починають вироблятися печінкою плоду лише в другій половині вагітності. Протягом перших років життя дитини цих ферментів виробляється теж мало.
Крім того, дослідження останніх років виявили алкоголь в амніотичній рідині. Таким чином, у вагітних жінок, що регулярно вживають алкоголь, він накопичується не стільки в крові, скільки в навколоплідних водах. Тобто організм плода перебуває в “резервуарі” з алкоголем, який і визначає тривалий негативний вплив на нього. Алкоголь, проникаючи в клітини ембріону, пригнічує в них синтез ДНК та РНК і, відповідно, синтез білка. Він також зумовлює дефіцит вітамінів та порушує обмін речовин.
Хронічний алкоголізм матері безумовно є одним з найпоширеніших тератогенних факторів. Механізм тератогенної дії залежить від стадії внутрішньоутробного розвитку, під час якої плід зазнав негативної дії алкоголю. Так, вживання спиртних напоїв вагітною жінкою в перші 4 тижні вагітності спричиняє цитотоксичний та мутагенний ефект, що значно підвищує ризик ранньої загибелі плоду. Найбільшу загрозу для плоду становить вживання алкоголю в перші 3-7 тижнів вагітності. Вплив етанолу в цей період викликає затримку росту клітин та структурну дезорганізацію центральної нервової системи (ЦНС). Характер наслідків алкогольного впливу на плід залежить від багатьох причин. Безумовно, важливу роль відіграє об’єм спожитих спиртних напоїв та частота їх вживання. Наукові дослідження свідчать, що щоденне вживання вагітною жінкою 30 грамів спирту (або інших алкогольних напоїв в перерахунку на спирт) значно підвищує ризик виникнення АСП. Слід зазначити, що інколи цей синдром зустрічається й у дітей тих жінок, які вживали 3-5 грамів спирту на добу. Не існує єдиної безпечної дози, оскільки шкідливість алкоголю також залежить від особливостей жіночого організму.
Таблиця спиртового еквіваленту
Особливе значення в патогенезі АСП мають різноманітні патологічні зміни в плаценті. Доведеним є той факт, що в умовах хронічної алкогольної інтоксикації відбувається зниження маси плаценти та плодо-плацентарного коефіцієнту, виникають білі інфаркти плаценти, утворюються тромби. Результатом цих деструктивних змін в плаценті є порушення її основних функцій, розвиток фетоплацентарної недостатності, гіпоксія та гіпотрофія плоду.
Клінічна картина алкогольного синдрому плода
Більшість дослідників виділяє 3 основних ступеня АСП: важку, середню та легку. Відповідно до клінічних проявів усі симптоми АСП поділяють на наступні групи:
- затримка росту;
- дизморфії лицевого черепа та деформуючі вроджені вади;
- порушення ЦНС.
Таким чином, головними клінічними ознаками АСП вважають невідповідність зросту та розвитку дітей до їх віку в поєднанні з черепно-мозковими аномаліями, дефектами кінцівок, серця й статевих органів. Існує чітка залежність між вагою тіла, довжиною тіла та окружністю голови дітей при народженні та впливом алкоголю в перші 2 місяці вагітності. При цьому пренатальна затримка більше стосується довжини тіла, ніж його маси. Середні показники маси та довжини тіла новонароджених з АСП складають 2260 г та 45-46 см, що на 1200 г та 5 см менше у порівнянні із здоровими дітьми. Затримка росту починається ще в період внутрішньоутробного життя і стає особливо помітною в перші місяці й роки по народженні.
Найтиповішими проявами черепно-лицевого дизморфізму є недорозвиненість підборіддя, подовження та асиметрія обличчя, низьке чоло, низько розташовані вуха, сплощена потилиця, тощо. Часто зустрічаються косоокість та птоз. У 12% дітей, народжених жінками, які хронічно вживали алкоголь, розмір голови є значно меншим за норму. Кожна друга-третя дитина, яка страждає на АСП, має вади серця (дефекти міжшлуночкової та міжпередсердної перегородок, незарощення артеріальної протоки, аплазія чи гіпоплазія легеневої артерії). В кожної другої дитини виявляються аномалії сечостатевої системи у вигляді гіпертрофії клітора, подвійної піхви, псевдогермафродитизму, крипторхізму та інші. Часто АСП поєднується з такими вродженими вадами, як гідронефроз, відсутність або гіпоплазія правої нирки, кісти ниркової чашки, подвоєння уретри, дивертикули сечового міхура. Приблизно 80-88% дітей з АСП мають дефекти ЦНС. Зазвичай в перші дні після народження в них спостерігається тремор, порушення сну, підвищена дратівливість, моторна дискоординація, м’язова гіпотонія. Деякі вчені трактують ці симптоми як неонатальний синдром відміни алкоголю. Протягом першої доби до зазначених симптомів приєднуються судомний синдром та дихальна недостатність. Численні симптоми ураження ЦНС зберігаються протягом багатьох років. Це виражається у вигляді церебральних паралічів, судомах, підвищеному збудженні. Діти з АСП є агресивними, часто хворіють на неврози, страждають на енурез.
Цікавим є той факт, що клінічна симптоматика АСП з віком зменшується, в той час як розумові та психічні порушення, навпаки, прогресують. У важких випадках АСП можливий розвиток епілептичних станів, порушень зору, слуху та мовлення. Коефіцієнт інтелекту у даної категорії людей є зниженим на 35% в порівнянні із здоровими дітьми.
Крім тератогенного впливу алкоголь має й фетотоксичний ефект, свідоцтвом чого є відставання у розвитку плода й новонародженого, порушення процесів адаптації новонароджених в ранньому неонатальному періоді, високий ступінь їх захворюваності. Перинатальна смертність дітей, чиї матері регулярно вживали алкоголь під час вагітності, може сягати 17-21%. Причинами перинатальної смертності при АСП в основному є гіпоксія плоду, асфіксія, гіпотрофія та функціональна незрілість, наявність вроджених вад розвитку, несумісних із життям.
Лікування та профілактика АСП
Лікування та профілактика алкогольного синдрому плода є актуальним питанням в сучасній медицині, оскільки тривалі дослідження не дали позитивної відповіді на питання, чим можна допомогти дитині, яка зазнала руйнівного впливу алкоголю ще в материнській утробі. Цілком зрозуміло, що розроблені принципи етапного лікування хронічного алкоголізму не можуть застосовуватися для лікування алкогольної інтоксикації у вагітних жінок.
Наведена вище таблиця спиртового еквіваленту свідчить, що навіть 100 грамів пива щодня, спожитих вагітною жінкою, вже становлять небезпеку для плоду. Тому рекомендації лікарів є категоричними – алкоголь під час вагітності необхідно цілковито виключити. А ще краще припинити вживання спиртних напоїв ще до початку вагітності.
Інші методи профілактики АСП у жінок, які страждають на хронічний алкоголізм, можуть скеровуватися лише на пошук лікарських засобів, які мають здатність до детоксикації й прискорення виведення алкоголю з організму матері.
Переглянуто редакційною колегією I.B.I.S.: 29/01/2003
Дивіться також:
- Фетальний алкогольний синдром
- Фетальний алкогольний синдром (ФАС) – одна із найпоширеніших причин вроджених вад і порушень розвитку дітей (інформація для батьків)
- Алкоголь та здоров’я (інформація для батьків)
- Вживання алкоголю під час вагітності (інформація для батьків)
Фетальний алкогольний синдром
(Алкогольна ембріофетопатія)
(Fetal Alcohol Syndrome)
Зав. медико-генетичною консультацією
Рівненського клінічного лікувально-діагностичного центру
Основні діагностичні критерії:
- Дані про зловживання алкоголем матір’ю під час вагітності
- Пренатальна і постнатальна затримка росту
- Мікроцефалія
- Помірна розумова відсталість
- Короткі очні щілини
- Гіпоплазія середньої третини обличчя
- Аномалії розвитку життєво-важливих систем органів
Клінічна картина:
Діти, уражені алкоголем внутрішньоутробно, часто народжуються передчасно із зменшеними відповідно до їх гестаційного віку окружністю голови і масою тіла.
В постнатальному періоді відставання у фізичному розвитку утримується, з’являються неврологічні розлади, а саме: підвищена збудливість в неонатальному періоді, помірна розумова відсталість з підвищеною руховою активністю, затруднена концентрація уваги і затримка мовного розвитку.
Особливості будови обличчя включають вузький лоб, короткі очні щілини, епікант, птоз, гіпоплазію середньої третини обличчя, короткий ніс, довгий і згладжений фільтр, тонку верхню губу, гіпоплазію нижньої щелепи.
Клінічна картина фетального алкогольного синдрому (ФАС) може включати вроджені вади розвитку різних систем, але найчастіше зустрічаються такі грубі вади розвитку, як мікрофтальмія, розщелина піднебіння, дефекти серцевих перегородок, аномалії нирок, зрощення шийних хребців, гемангіоми і аномалії вуха (як кондуктивна, так і нейро-сенсорна глухота).
В залежності від дози алкоголю і терміну вагітності, а також від індивідуальної чутливості до дії алкоголю ембріона і плода виникає будь яка субкомбінація перелічених вище вроджених вад розвитку.
Клінічну картину фетального алкогольного синдрому можуть доповнювати голопрозенцефалія, косоокість, лійкоподібна деформація грудної клітки, гіпоплазія нігтів (особливо V-х пальців), гірсутизм від народження, дефекти діафрагми, особливості малюнка долонних складок і обмеження розгинання в метакарпально-фалангеальних суглобах (камптодактилія), гіпоплазія середніх фаланг, клинодактилія, а також редукційні вади верхніх кінцівок. Для дітей з фетальним алкогольним синдромом характерна схильність до бактеріальних ускладнень, знижена резистентність до малих інфекцій. Є вказівки на підвищену частоту лейкемії у дітей від матерів, які зловживали алкоголем під час вагітності.
Етіологія і патогенез:
Алкоголь і його основний метаболіт ацетальдегід проникають через плацентарний бар’єр і спричиняють тератогенну дію, оскільки ензими, необхідні для їх біотрансформації, у ембріона відсутні. Алкоголь викликає багато змін в клітинному метаболізмі. Це призводить до затримки ембріофетального розвитку, недостатнього живлення, гіпотермії, дегідратації, дисфункції плаценти, зниження гормонального синтезу.
Дія алкоголю впродовж критичних періодів розвитку плода спричиняє затримку розвитку мозку внаслідок обмеження росту клітин, гетеротопію нейроглії, полімікрогірію, аномалії мозолистого тіла, часто гіпоплазію мозочка. Доза алкоголю, яка може викликати ураження ембріона і плода в критичні періоди розвитку, не встановлена.
Співвідношення між статтю: Ч1 : Ж1
Популяційна частота:
Точних даних немає, однак приблизно встановлено, що 2 із 1000 дітей в США мають ФАС. Повторний ризик для сібсів і дітей пробанда залежить від вживання матір’ю алкоголю під час вагітності. У жінок, які зловживали алкоголем під час вагітності, 30-40% дітей народжуються з ФАС.
Вік маніфестації:
При пренатальному ультразвуковому дослідженні виявляється синдром затримки розвитку плоду, а також вроджені вади розвитку важливих органів. Прогностичне значення також має рівень гама-глютамілтрансферази в материнській сироватці. Важкі випадки ФАС, як правило, діагностуються при народженні переважно у нащадків матерів з вираженим хронічним алкоголізмом. Менш виражені випадки ФАС можуть бути запідозрені пізніше під час постнатального розвитку дитини.
Генне картування і групи зчеплення генів: невідомі.
Профілактика:
Причинний зв’язок розумової відсталості у дитини і вживання матір’ю алкоголю під час вагітності встановлений. Відмова від алкоголю після закінчення першого триместру вагітності не може змінити ризику вроджених вад розвитку, але ймовірно зменшує кількість випадків дисфункції нервової системи.
Проникаючи в грудне молоко, етанол також негативно впливає на руховий розвиток дитини (але не викликає розумової відсталості). Тому його не слід вживати як під час вагітності, так і під час вигодовування дитини грудним молоком.
Лікування:
Хірургічна корекція великих вроджених дефектів.
Прогноз:
Тривалість життя знижена, затримка росту і розумова відсталість не піддаються корекції.
Діагностика носійства: невідома.
Диференційний дігноз:
Необхідно проводити з синдромами де Ланге, Нунан, Сміта-Лемлі-Опітца, трисомії 18, сімейного блефарофімозу, фетального гідантоїнового синдрому, фетальної фенілкетонурії, а також з фетальними ефектами бензодіазепіну.
Література:
- Abel EL. Fetal alcohol effects: advise to the advisors. Alcohol and Alcoholism 1985;20:189-193.
- Ayme S. Fetal alcohol syndrome. In: Buyse ML, ed. Birth Defects Encyclopedia. Dover: Center for Birth Defects Information Services, Inc., 1990:684-685.
- Day NL, et al. Prenatal exposure to alcohol: effect on infant growth and morphologic characteristics. Pediatrics 1989;84:536-541.
- Gorlin RJ, Cohen MM, Levin LS. Ethyl alcohol. In: Syndromes of the Head and Neck. 3d ed. Oxford: Oxford University Press, 1990:16-17.
- Jones KL. Fetal alcohol syndrome. In: Smith’s Recognizable Patterns of Human Malformation. 5th ed. Philadelphia: W. B. Saunders Company, 1997:555-558.
- Passaro KT, et al. Effect of paternal alcohol consumption before conception on infant birth weight. Teratology 1998;576:294-301.
- Serdula M, et al. Trends in alcohol consumption by pregnant women: 1985 through 1988. JAMA 1991;265:876-879.
- Warren KR, Bast RJ. Alcohol-related birth defects: an update. Public Health Reports 1988;103:638-642.
- Werler MM, et al. Maternal alcohol use in relation to selected birth defects. American Journal of Epidemiology 1991;134:691-698.
Переглянуто редакційною колегією I.B.I.S.: 5/02/2002
Дивіться також:
- Алкоголь та здоров’я (інформація для батьків)
- Алкогольний синдром плода (інформація для батьків)
- Вживання алкоголю під час вагітності (інформація для батьків)
- Фетальний алкогольний синдром (ФАС) – одна із найпоширеніших причин вроджених вад і порушень розвитку дітей (інформація для батьків)
Алкоголь та здоров’я
(Alcohol in Pregnancy)
Інтерн кафедри педіатрії
Факультет післядипломної освіти
Львівський державний медичний університет
Клінічні дослідження та експерименти, проведені протягом останніх 10 років підтвердили, що вживання вагітною жінкою алкоголю становить значну загрозу для ненародженої дитини. Ця загроза виливається в широкий спектр відхилень, починаючи від невиношування вагітності (передчасні пологи), смерті новонародженого, а також вроджених вад, які називають фетальним алкогольним синдромом (ФАС), і закінчуючи ненормальною поведінкою (наприклад, гіперактивністю), яка може бути без видимих фізичних вад.
Що таке “алкогольний синдром плода”?
Вживання вагітною жінкою алкоголю може призвести до такої вродженої аномалії, як алкогольний синдром плода. Його характерні ознаки:
- затримка росту плода;
- характерні риси обличчя (маленький розмір голови, маленькі очі, короткий ніс і уплощене перенісся, а також уплощена вертикальна складка між ротом і носом);
- порушення функцій центральної нервової системи (незвичайна поведінка новонародженого, затримка розумового розвитку тощо).
Як впливає алкоголь на перебіг вагітності?
Внаслідок вживання вагітною жінкою алкоголю вдвічі збільшується ризик передчасного переривання вагітності (спонтанного аборту).
Деякі дослідження показують значне збільшення народження мертвих дітей такими жінками.
Вплив алкоголю на тривалість вагітності досі не зовсім ясний. Однак дослідження вказують на прямий зв’язок між вживанням алкоголю під час останніх 3-х місяців вагітності та передчасними пологами. Крім того доведено, що сильні дози алкоголю втричі збільшують ризик передчасних пологів.
Як алкоголь впливає на розвиток ненародженої дитини?
Майже всі діти, матері яких вживали алкоголь під час вагітності, народилися з низькою масою тіла (2000 г і менше). Це не може не турбувати лікарів, оскільки низька вага тіла при народженні пов’язується з підвищеним ризиком смерті плода або новонародженого. Крім того у них спостерігається затримка розвитку центральної нервової системи та розумових здібностей.
Чим більша доза вжитого алкоголю, тим серйозніша затримка внутрішньоутробного розвитку дитини, особливо якщо алкоголь вживався в останні 3 місяці вагітності.
Вплив алкоголю на центральну нервову систему дитини.
Вроджені аномалії, навіть дуже серйозні, часто можна виправити хірургічним шляхом (наприклад, вади серця). Пошкодження ж мозку є довготривалі і досить часто незворотні.
Прояви ураження центральної нервової системи можна розділити на три основні категорії:
- незвичайна поведінка новонародженого (діти дуже неспокійні під час сну, сплять менше ніж інші діти; протягом 6 тижнів після народження у них фіксується підвищена електроенцефалографічна активність під час сну);
- дитяча гіперактивність (діти весь час в русі, не відпочивають, вони не можуть зосередитися на чомусь одному, часто відволікаються);
- затримка розумового розвитку (ці діти мають нижчий коефіцієнт розумового розвитку і, як результат цього, гірше вчаться і відстають від інших дітей).
Чи можна попередити алкогольний синдром плода?
Доведено, що алкоголь впливає на всі органи і системи плода. Кількість випитого алкоголю, а також період вагітності, під час якого вживається алкоголь, визначають місце і ступінь ураження органів дитини.
Єдиним методом попередження цих уражень є відмова матері вживати алкоголь під час вагітності.
Переглянуто редакційною колегією I.B.I.S.: 15/02/2002
Дивіться також:
- Фетальний алкогольний синдром
- Фетальний алкогольний синдром (ФАС) – одна із найпоширеніших причин вроджених вад і порушень розвитку дітей (інформація для батьків)
- Алкогольний синдром плода (інформація для батьків)
- Вживання алкоголю під час вагітності (інформація для батьків)
Алкаптонурія
(Alkaptonuria)
Лікар-генетик
Донецького регіонального центру
охорони материнства та дитинства
Алкаптонурія – це спадкове захворювання обміну, викликане генетично обумовленою недостатністю ферменту оксидази гомогентизинової кислоти (недостатність гомогентизат-1,2-діоксигенази) – проміжного продукту обміну фенілаланіну і тирозину.
Частота: 1 : 60000.
Етіологія та патогенез:
Фермент оксидаза гомогентизинової кислоти каталізує розщеплення кільцевої структури тирозину, за яким іде утворення циклічної сполуки (малеїлацетооцтової кислоти). Перетворення в подальшому фумарілацетооцтової кислоти, яка розщепляється з утворенням фумарату і ацетоацетату, дозволяє йому включитися у цикл трикарбонових кислот.
Таким чином, недостатність оксидази призводить до надходження гомогентизату з клітин у кров і його екскреції з сечею у великій кількості. Оскільки ферментативний дефект знаходиться нижче того рівня, на якому тирозин утилізується для синтезу білка і перетворюється у спеціалізовані сполуки, то недостатність оксидази не впливає швидко на обмін.
Основні діагностичні критерії:
- Остеоартрит;
- Охроноз;
- Темне забарвлення сечі.
Клініка:
Ознака недостатності ферменту спостерігається одразу після народження: сеча дитини забарвлює пелюшки в чорний колір, тому що гомогентизинова кислота на повітрі окислюється, а потім полімеризується в меланіноподібне сполучення. Екскреція гомогентизинової кислоти залежить від вмісту фенілаланіну і тирозину в їжі.
В дитячому віці алкаптонурія – єдиний прояв дефекту, що клінічно не виявляється. Довготривале накопичення гомогентизинової кислоти призводить до охронозу – пігментації хрящів і сполучної тканини (вушні раковини, склери – у формі трикутника в ділянці очної щілини, шкіри носа, рук і шиї, артропатії). Дегенеративні зміни в пігментованому хрящі обумовлюють розвиток артриту у 50% хворих алкаптонурією у віці 30-40 років.
Рентгенологічні порушення поперекового відділу хребта можна виявити тільки у дорослих хворих: міжхрящові диски дегенеровані, міжхрящовий простір звужений, а матеріал дисків, що залишився, кальцифікований.
Тип успадкування:
Аутосомно-рецесивний, частіше хворіють особи чоловічої статі.
Вік маніфестації:
У немовлят клінічних проявів немає, у дорослих – прояви охронозу, остеоартриту.
Лікування:
Ефективні методи лікування охронозу, що розвивається внаслідок алкаптонурії, невідомі. Вважається, що, якщо з раннього віку зменшити накопичення гомогентизинової кислоти та її полімеризацію шляхом обмеження вмісту в їжі фенілаланіну і тирозину до 200-500 мг в день, розвитку охронозу можна запобігти.
Призначають також великі дози аскорбінової кислоти.
Прогноз:
Сприятливий для нормальної працездатності.
Профілактика: не існує.
Номер з каталогу МІМ:
203500 Alkaptonuria
Література:
- Педиатрия. Руководство. Болезни плода и новорожденного, врожденные нарушения обмена веществ /Под ред. Р.Е. Бермана, В.К. Вогана. – М.: Медицина, 1991.- С. 108-109.
- Bertran-Valero de Bernabe D, Granadino B, Chiarelli I, Porfirio B, Mayatepek E, Aquaron R, Moore MM, Festen JJM, Sanmarti R, Penalva MA, Rodrigues de Cordoba S. Mutation and polymorphism analysis of the human homogentisate 1,2-dioxygenase gene in alkaptonuria patients. Am J Hum Genet 1998;62:776-784. [Medline]
- Fernandez-Canon JM, Granadino B, Bertran-Valero de Bernabe D, Renedo M, Fernandez-Ruiz E, Penalva MA, Rodrigues de Cordoba S. The molecular basis of alkaptonuria. Nature Genet 1996;14:19-24. [Medline]
- Janocha S, Wolz W, Srsen S, Srsnova K, Montagutelli X, Guenet J-L, Grimm T, Kress W, Muller CR. The human gene for alkaptonuria (AKU) maps to chromosome 3q. Genomics 1994;19:5-8. [Medline]
Переглянуто редакційною колегією I.B.I.S.: 17/01/2006
Синдром Алажиля
(Alagille syndrome)
Лікар-генетик
Кримського республіканського
медико-генетичного центру
Cиноніми:
- Синдром Алажиля-Ватсона (AWS);
- Артеріо-печінкова дисплазія;
- Синдромна гіпоплазія печінкових ходів.
Основні діагностичні критерії:
- хронічний внутрішньопечінковий холестаз;
- характерні лицьові дизморфії – обличчя трикутної форми з широким випуклим чолом, глибоко посадженими очима, сплощеним носом та гострим підборіддям;
- зміни скелета – вкорочені дистальні фаланги пальців, деформація тіл хребців у вигляді “метелика”;
- зміни очей – пігментація сітківки, задній ембріотоксон;
- патологія серцево-судинної системи – стеноз периферичних гілок легеневої артерії, дефект міжшлуночкової перетинки і/чи дефект міжпередсердної перетинки;
- гістологічна картина – збільшення портально-біліарного співвідношення при біопсії печінки.
Клінічна картина:
- Шлунково-кишковий тракт:
- ознаки хронічного внутрішньопечінкового холестазу, що виникають з народження;
- неперфорований анус;
- синдром мальабсорбції;
- цироз печінки;
- портальна гіпертензія.
- Шкіра:
- неонатальна жовтяниця, за рахунок кон’югованої гіпербілірубінемії;
- ксантоматоз;
- свербіж шкіри, як прояв холестазу.
- Обличчя:
- трикутної форми із широким опуклим чолом, глибоко посадженими очима, сплощеним носом і гострим підборіддям.
- Скелет:
- ознаки рахіту;
- вкорочення дистальних фаланг;
- деформація тіл хребців у вигляді “метелика”;
- короткі ліктьові кістки;
- відставання росту.
- Очі:
- пігментна дегенерація сітківки;
- задній ембріотоксон;
- хоріоретинальна атрофія;
- аномалія передньої камери ока.
- Серцево-судинна система:
- стеноз периферичних гілок легеневої артерії;
- дефект міжшлуночкової перетинки і/чи дефект міжпередсердної перетинки;
- тетрада Фалло.
- Нервова система:
- помірна розумова відсталість;
- відсутність сухожильних рефлексів;
- гіпоплазія мозолистого тіла.
- Біопсія печінки:
- кількість міждолькових жовчних проток зменшена аж до повної їх відсутності;
- зменшена кількість портальних зон. У періоді новонародженості немає характерної зміни співвідношення портальних та біліарних зон, а гістологічна картина нагадує фетальний гепатит. Загалом, гіпоплазія біліарних проток спостерігається у 90% пацієнтів.
Діагностика синдрому Алажиля може викликати труднощі з огляду на високу варіабельність клінічних проявів.
Диференційний діагноз:
- Цельвегера синдром (OMIM 214100);
- Холестазу-лімфедеми синдром (OMIM 214900);
- Хвороба Байлера (OMIM 211600);
- Холестаз з аномаліями жовчних кислот (OMIM 214950).
Етіологія:
Мутація в гені 1 JAG1 (601920), локалізованого на короткому плечі 20 хромосоми 20р12.
Тип спадкування:
Аутосомно–домінантний: у 30-50% випадків – успадкована мутація, 50-70% – мутація de novo.
Співвідношення статей: Ч:Ж = 1:1.
Популяційна частота:
1:70000 народжених живими, однак ці дані, правдоподібно, є заниженими, оскільки базуються переважно на підставі виявлених у неонатальному періоді випадків.
Вік маніфестації: з народження.
Обстеження:
- Лабораторні:
- функціональні печінкові проби;
- визначення жовчних кислот сироватки, рівня жиророзчинних вітамінів;
- ренальні проби.
- Інструментальні:
- ехокардіографія;
- ультразвукове обстеження печінки, нирок;
- сцинтиграфія з технецієм-99;
- біопсія печінки;
- Re-графія грудної клітки у фронтальній та латеральній проекціях для виявлення хребців у формі метелика;
- офтальмологічні дослідження з метою ідентифікації характерних змін.
- Молекулярно-генетичне дослідження:
- сіквенс-аналіз JAG 1 гена (мутації в екзонах 1-6, 9, 12, 17, 20, 23, 24). Більшість мутацій в гені (нонсенс, місенс, зсув рамки зчитування, делеція, сплайсинг) приводять до передчасного припинення синтезу білка;
- FISH: приблизно у 5-7% пацієнтів із синдромом Алажиля виявляють делеції JAG 1 гена із застосуванням цитогенетичних чи молекулярно-цитогенетичних методів (наприклад, флюоресцентнта гібридизація in situ (FISH) із специфічними зондами). Якщо при FISH виявлена делеція, то слід провести повне цитогенетичне обстеження для виключення хромосомних перебудов (транслокації, інверсії).
Пренатальна діагностика:
- Пренатальна ДНК-діагностика можлива у сім’ях, де синдром Алажиля спричинений попередньо підтвердженою при молекулярно-генетичному чи молекулярно-цитогенетичному обстеженні мутацією у гені JAG 1:
- 10-12 тижнів – ворсини хоріона;
- 15-18 тижнів – фетальні клітини, отримані при амніоцентезі.
Наявність у плідному матеріалі мутації чи делеції гена JAG 1 не може, водночас, передбачити появу чи вираженість клінічної симптоматики.
- При пренатальній УЗ-діагностиці можливе виявлення вроджених вад серця. Однак нормальна пренатальна ехокардіографія не виключає наявності синдрому Алажиля чи вроджених вад серця:
Лікування та нагляд:
Мультисистемні ураження при синдромі Алажиля обумовлюють необхідність мультидисциплінарного підходу до пацієнтів з цим захворюванням, що передбачає співпрацю групи фахівців – медичного генетика, гастроентеролога, кардіолога, офтальмолога, нефролога, нутріціолога, тощо.
З огляду на значну вираженість холестазу та свербіжу шкіри при синдромі Алажиля (особливо в дитячому віці), рекомендоване використання холеретиків (урсодеоксихолієва кислота) та інших препаратів (холестирамін, натрексон).
Оптимізація харчування, вітамінозамісна терапія, ретельне стеження за рівнем жиророзчинних вітамінів плазми, контроль росто-вагових параметрів сприяють максимальному розвитку ростового потенціалу та попереджають затримку розвитку.
Протипоказані контактні види спорту, вживання алкоголю.
Лікування симптоматичне:
- Внутрішньом’язове введення кожні 4 тижні:
- вітамін А (50000 МЕ);
- вітамін Д (50000 МЕ);
- вітамін K – 5 мг.
- Внутрішньом’язове введення кожні 2 тижні:
- вітаміну Е – 10 мг/кг.
- Холестирамін.
- Урсодезоксихолієва кислота 10 мг/кг у 2 прийоми (після обіду і ввечері).
- Для готування їжі використовують рослинну олію.
- Кортикостероїди абсолютно протипоказані.
Ускладнення:
- Головними ускладненнями є гіпоплазія жовчних проток або холестатична хвороба печінки, захворювання серця та нирок.
- Печінковими ускладненнями є холестаз та цироз. У новонароджених іноді спостерігається неонатальна жовтяниця, яка або зникає до 2-річного віку або переходить у холестаз. Дефіцит жиророзчинних вітамінів (А, D, E, K) є причиною ряду захворювань (остеопенія, гемолітична анемія) та навіть смерті від внутрішньо-мозкових крововиливів. У деяких пацієнтів розвивається гепатоцелюлярна карцинома у молодому віці. У 15% пацієнтів із синдромом Алажиля ураження печінки прогресує до цирозу та печінкової недостатності, що, врешті, потребують трансплантації печінки. Однак передбачити такий перебіг у неонатальному періоді неможливо.
- Структурні захворювання серця та гіперліпідемія або атеросклероз також є причиною важкого перебігу синдрому Алажиля та смертності. У близько 95% пацієнтів із даним синдромом спостерігаються шуми у серці. Структурні аномалії, пов’язані з синдромом Алажиля, представлені широким спектром вад – від стенозу гілок легеневої артерії до важкої тетради Фалло. Гіперліпідемія проявляється ксантомами.
- Структурні захворювання нирок, гломерулосклероз та нефросклероз також описані у пацієнтів із синдромом Алажиля. Серед аномалій нирок – стеноз ренальних артерій, неповна ротація нирки, відсутність однієї нирки та подвоєння сечоводів. Розвиток гломерулосклерозу в пацієнтів із синдромом Алажиля відбувається за рахунок гіперхолестеролемії та дефіциту лецитин-холестеролацилтрансферази, а також стимуляції надлишкового синтезу екстрацелюлярного матриксу.
Прогноз:
Захворювання серця та печінки можуть суттєво вплинути на тривалість життя пацієнтів із синдромом Алажиля. Гепатит також може змінювати прогноз щодо тривалості життя пацієнтів з даним синдромом.
Пацієнти із вираженими аномаліями серцево-судинної системи (тетрада Фалло, ДМШП, ДМПП, відкрита боталова протока) потребують хірургічного втручання. Прогноз щодо 20-річної тривалості життя для осіб, що мають значні кардіальні ураження – 40%, а для осіб без таких уражень, рівень виживання складає 80%.
Номер з каталогу МІМ:
118450 Alagille Syndrome; AGS.
Список літератури:
- Алажиль Д., Одьевр М. Заболевания печени и желчных путей.- М.: Медицина, 1982.- 415 с.
- Шерлок Ш., Дуги Дж. Заболевания печени и желчных путей.- М.: Медицина, 1999.- 436 с.
- Elmslie FV, Vivian AJ, Gardiner H, Hall C, Mowat AP, Winter RM. Alagille syndrome: family studies. J Med Genet. 1995;32:264-268.
- Hol FA, Hamel BCJ, Geurds MPA, Hansmann I, Nabben FAE, Daniels O, Mariman ECM. Localization of Alagille syndrome to 20p11.2-p12 by linkage analysis of a three-generation family. Hum Genet. 1995;95:687-690.
- Krantz ID, Piccoli DA, Spinner NB. Alagille syndrome. J Med Genet. 1997;34:152-157.
- Li L, Krantz ID, Deng Y, Genin A, Banta AB, Collins CC, Qi M, Trask BJ, Kuo WL, Cochran J, Costa T, Pierpont MEM, Rand EB, Piccoli DA, Hood L, Spinner NB. Alagille syndrome is caused by mutations in human Jagged1, which encodes a ligand for Notch1. Nature Genet. 1997;16:243-251.
- Li PH, Shu SG, Yang CH, Lo FC, Wen MC, Chi CS. Alagille syndrome with interstitial 20p deletion derived from maternal ins(7;20). Am J Med Genet. 1996;63:537-541.
- Martin SR, Garel L, Alvarez F. Alagille’s syndrome associated with cystic renal disease. Arch Dis Child. 1996;74:232-235.
- Oda T, Elkahloun AG, Pike BL, Okajima K, Krantz ID, Genin A, Piccoli DA, Meltzer PS, Spinner NB, Collins FS, Chandrasekharappa SC. Mutations in the human Jagged1 gene are responsible for Alagille syndrome. Nature Genet. 1997;16:235-242.
Переглянуто редакційною колегією I.B.I.S.: 23/05/2005
Мезомелічні дисплазії
(Mesomelic Dysplasias)
Завідуюча Закарпатським обласним
медико-генетичним кабінетом
Мезомелічні дисплазії (MD) – це група порушень, для яких характерним є короткий зріст за рахунок мезомелічного вкорочення верхніх та нижніх кінцівок. До мезомелічних дисплазій відносяться наступні синдроми:
- Дизхондроостеоз.
- Мезомелічна дисплазія, тип Лангера.
- Мезомелічна дисплазія, тип Нівергельта.
- Мезомелічна дисплазія, тип Рейнхарта-Пфейфера.
- Синдром Робінова.
- Акродизостоз.
- Акромезомелічна дисплазія.
Клінічні ознаки, характерні для всіх синдромів:
- Низький зріст;
- Мезомелічне вкорочення верхніх та нижніх кінцівок;
- Рентгенологічні зміни кісткової системи.
Прогноз:
Для життя сприятливий, крім синдрому Лангера.
Пренатальна діагностика:
Ультразвукове дослідження – вкорочення кінцівок, крім дизхондроостеозу, зміни при якому виникають в більш пізньому віці.
Дизхондроостеоз
Синоніми:
Синдром Лері-Вейла, мезомелічна карликовість та деформація Маделунга.
Етіологія:
Аутосомно-домінантний тип успадкування.
Клінічні ознаки:
- Деформація Маделунга – зміщення кисті по відношенню до передпліччя;
- Непостійні ознаки: деформація шийки стегна, плечової кістки, екзостози проксимальних відділів великої та малої гомілкових кісток, вальгусна деформація кульшових суглобів, остеоартрит великих суглобів;
- Обмеження рухів зап’ястка;
- Частіше зустрічається серед осіб жіночої статі;
- Рентгенологічні зміни променевої та ліктьової кісток;
- Затримка росту: нормальний ріст при народженні, затримка з 6-7 річного віку, формування деформації Маделунга. Ріст дорослого 137-157 см.
Номер з каталогу МІМ:
127300 Leri-Weill Dyschondrosteosis; LWD.
Мезомелічна дисплазія, тип Лангера
Синоніми:
Мезомелічна карликовість з гіпоплазією ліктьової, малої гомілкової кісток та нижньої щелепи.
Етіологія:
Аутосомно-рецесивний тип успадкування. Є думка, що це результат гомозиготизації гену дизхондроостеозу.
Клінічні ознаки:
- Обмеження розгинання в ліктьових суглобах;
- Ульнарна девіація китиць;
- Широкі кисті, брахідактилія;
- Деформація Маделунга;
- Поперековий гіперлордоз;
- Гіпоплазія нижньої щелепи;
- Рентгенологічні зміни: гіпоплазія дистальної частини ліктьової кістки; вкорочення, потовщення та викривлення променевої кістки; вкорочення та потовщення великої гомілкової кістки;
- Затримка росту: з періоду новонародженості; зріст дорослого – 130 см.
Номер з каталогу МІМ:
249700 Langer Mesomelic Dysplasia.
Мезомелічна дисплазія, тип Нівергельта.
Етіологія:
Аутосомно-домінантний тип успадкування з різною експресивністю.
Клінічні ознаки:
- Кісткові виступи зі шкірними ямками на бічних поверхнях гомілок, інколи на передпліччях;
- Обмеження розгинання в ліктьових суглобах та суглобах пальців;
- Відхилення кисті медіальне;
- Вальгусна деформація ліктьових суглобів;
- Відведене еквіноварусне положення стоп;
- Рентгенологічно: специфічна ромбовидна форма великої та малої гомілкових кісток; дислокація та синостоз проксимальної голівки променевої та ліктьової кісток; синостоз метатарзальних кісток;
- Затримка росту: зріст дорослого 135-147 см.
Номер з каталогу МІМ:
163400 Nievergelt Syndrome.
Мезомелічна дисплазія, тип Рейнхарта-Пфейфера.
Синоніми:
Гіпоплазія ліктьової та малої гомілкової кісток.
Етіологія:
Аутосомно-домінантний тип успадкування.
Клінічні ознаки:
- Передпліччя вкорочені, викривлені латерально, обмежені пронація та супінація в ліктьових суглобах;
- Рентгенологічно: вкорочення дистальної частини ліктя, викривлення променевої кістки та перекривання нею ліктьової, деформація променево-зап’ясткового суглобу;
- Затримка росту: ріст дорослого 150-169 см.
Номер з каталогу МІМ:
191400 Ulna and Fibula, Hypoplasia of.
Синдром Робінова
Синоніми:
Синдром “обличчя плода”.
Етіологія:
Аутосомно-домінантний та аутосомно-рецесивний типи успадкування.
Клінічні ознаки:
- Черепно-лицьові дизморфії – “обличчя плода”:
- макроцефалія;
- виступаюче чоло;
- широке перенісся;
- короткий ніс з вивернутими вперед ніздрями;
- широкий фільтр;
- гіпертелоризм;
- епікант;
- гіпоплазія середньої частини обличчя;
- рот трикутної форми;
- гіперплазія ясен;
- порушення прикусу;
- порушення прорізування зубів.
- Вкорочення передпліч;
- Брахідактилія;
- Вивих кульшових суглобів;
- Аномалії хребців (напівхребці);
- Виражена гіпоплазія статевого члена, статевих губ та клітора;
- Можливі вади розвитку серця (дефект міжпередсердної перетинки), нирок (гідронефроз), аномалії ребер, пахові кили, судоми;
- Затримка росту: пренатальна гіпоплазія, ріст дорослого 130-160 см.
Номер з каталогу МІМ:
180700 Robinow Syndrome, Autosomal Dominant.
Акродизостоз
Етіологія:
Аутосомно-домінантний тип успадкування.
Клінічні ознаки:
- Черепно-лицеві дизморфії:
- брахіцефалія;
- запале перенісся;
- короткий маленький ніс з вивернутими вперед ніздрями;
- гіпоплазія верхньої щелепи;
- прогнатизм;
- напіввідкритий рот;
- можливі: гіпертелоризм, епікант, розщеплений кінчик носа, аномалії прикусу, гідроцефалія, гіперостози кісток черепа.
- Розумова відсталість – 90%;
- Кінцівки вкорочені за рахунок дистальних частин;
- Деформації плечової, ліктьової, променевої кісток;
- Широкі кисті, брахідактилія, зморшкувата шкіра на тильній поверхні кисті;
- Гіпогеніталізм, гіпогонадизм;
- Ускладнення: обмеження рухів променево-зап’ясткових, ліктьових суглобів та хребта;
- Затримка росту: пренатальна гіпоплазія, ріст дорослого до 150 см.
Номер з каталогу МІМ:
101800 Acrodysostosis.
Акромезомелічна дисплазія
Синоніми:
Акромезомелічна карликовість, Акромезомелічна дисплазія, тип Хантера-Томпсона.
Етіологія:
Аутосомно-рецесивний тип успадкування.
Клінічні ознаки:
- Вкорочені передпліччя, кисті, ноги;
- Короткі пальці;
- Деформація Маделунга;
- Рентгенологічно: вкорочення довгих кісток, короткі метакарпальні, метатарзальні кістки та фаланги, викривлена променева кістка;
- Затримка росту: пренатальна гіпоплазія, зріст дорослого 125-137 см.
Номер з каталогу МІМ:
201250 Acromesomelic Dysplasia, Hunter-Thompson Type.
Література:
- Козлова С.И., Демикова Н.С., Семанова Е., Блинникова О.Е. Наследственные синдромы и медико-генетическое консультирование. М.: Практика, 1996.- C. 101-102, 151-152, 245.
- Лазюк Г.И. Тератология человека.- М.: Медицина, 1979.- C. 164-166.
- Anneren G. Syndromes characterized by postnatal growth retardation. Pharmacia AB, Sweden, 1993:28-30.
- Buyse ML. Birth Defects Encyclopedia. Center for birth defects information services, Dover. 1990:1125-1126.
- Jones KL. Smith Recognizable Patterns of Human Malformation.- Fourth edition. W. B. Saunders Company. 1988:388-389.
- Warkany J. Congenital Malformations, notes and comments. Year book medical publishers, Chicago. 1971:790-791.
Переглянуто редакційною колегією I.B.I.S.: 19/10/2002
Акроцефалосиндактилії
(Acrocephalosyndactyly)
Зав. медико-генетичною консультацією
Івано-Франківської обласної дитячої лікарні
Акроцефалосиндактилії (ACS) – це група моногенно-детермінованих синдромів з аутосомно-домінантним типом успадкування, близьких за фенотипічними ознаками, основними з яких є специфічна форма черепа (акроцефальна – баштова) в поєднанні із синдактилією кистей і (або) стоп різного ступеню враженості.
Більшістю авторів на даний час виділяють три типи (ACS):
- ACS І типу – синдром Аперта (Apert syndrome);
- ACS ІIІ типу – синдром Сетре-Чотзена (Saetre-Chotzen syndrome);
- ACS V типу – синдром Пфейфера (Pfeifer syndrome).
Близькими по клінічній картині та характеру ураження до ACS є синдроми акроцефалополісиндактилії (ACPS), але загальне враження від фенотипу даної групи хворих є зовсім іншим. Крім того, ця група синдромів відрізняється значною генетичною гетерогенністю і клінічним поліморфізмом. Серед (ACPS) також виділяють декілька типів:
- ACPS І типу (синдром Ноака);
- ACPS ІI типу (синдром Карпентера);
- ACPS ІIІ типу (синдром Сакаті);
- ACPS ІV типу (синдром Гурмана).
ЗАГАЛЬНА КЛІНІКО-ФЕНОТИПІЧНА ХАРАКТЕРИСТИКА ACS.
Мінімальні діагностичні критерії ACS:
Акроцефалія, синдактилія.
Клінічні прояви:
У більшості випадків фенотип хворих є настільки характерним, що не викликає труднощів при встановленні діагнозу. Особливо специфічними є черепно-лицеві дизморфії: акроцефальна форма черепа – високе нависаюче чоло, зменшений передньо-задній розмір черепа, збільшене і зсунене до переду велике тім’ячко.
Дана аномалія формується внаслідок порушення послідовності закриття швів черепа під час внутрішньоутробного розвитку плоду, особливо коронарного шва. Крім зовнішньої аномалії черепа в окремих випадках можуть бути аномалії розвитку лікворних систем, внаслідок чого формується вентрикуломегалія. Можливі ураження мозолистого тіла та лімбічних структур (Cohen and Kreibord, 1990).
Лице квадратне, виражений антимонголоїдний розріз очних щілин, гіпертелоризм, гіпоплазія верхньої щелепи, короткий ніс, вузьке високе піднебіння, у деяких випадках наявне розщеплення його, може бути роздвоєння маленького язичка.
Найбільш яскраво краніофаціальні дизморфії виражені при синдромах Аперта і Пфейфера, більш м’яко виражені при синдромі Сетре-Чотзена, але в останньому випадку обов’язковою є наявність асиметрії.
Ступінь вираженості синдактилії є різним – від повного кістково-м’язево-шкірного зрощення 4-х пальців кистей і ступнів при синдромі Аперта до часткової шкірної синдактилії окремих пальців, частіше ІІ–ІІІ, при синдромі Сетре-Чотзена і синдром Пфейфера, в останньому випадку може бути розширення дистальної фаланги великих пальців кистей і (або) ступнів.
БІЛЬШ ДЕТАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА ОКРЕМИХ НОЗОЛОГІЧНИХ ФОРМ.
Синдром Аперта.
Історичні відомості:
В 1894 році Weaton вперше описав клініку даного синдрому. В 1906 році Apert систематизував спостереження за 9 випадками даної аномалії, виділив клінічні прояви в окремий синдром, який в подальшому став носити його ім’я.
В 1920 році Park і Powers опублікували інформацію відносно особливих випадків даного синдрому.
В 1960 році Blank повідомив про 150 випадків синдрому Аперта, що до того часу були опубліковані в літературі.
Варіанти клінічних проявів:
В синдромі Аперта можна виділити 2 підтипи.
І підтип – класичний синдром Аперта, який характеризується типовою для даного синдрому акроцефалією і вираженою синдактилією, яка може бути порівняна з “ложкою”, коли зрощені всі пальці і “рукою-акушера”, коли великий палець вільний і протипоставлений зрощеним 4-м пальцям.
ІІ підтип, який в літературі зустрічається під назвою синдрому Аперта-Крузона, є проміжною формою між класичними синдромами Аперта і Крузона, тобто при даному синдромі більш виражена гіпоплазія верхньої щелепи. В той же час явища синдактилії виражені менше, ніж при типовому синдромі Аперта, оскільки вільними є і великі пальці, і мізинці.
Багатьма авторами вивчались особливості інтелектуального розвитку хворих з синдромом Аперта (Patton et al., 1988; Reiner et al., 1996). За їх даними близько 50% хворих мають нормальний або пограничний стан інтелекту (IQ 70); у 30% – легка ступінь інтелектуального дефекту (IQ 50–70); в 13% – помірний інтелектуальний дефект (IQ 35–49); в 7% – грубий інтелектуальний дефект (IQ 35 та нижче).
За даними Cinalli et al. (1995), тільки в 4 випадках із 65 (»6%) хворі з синдромом Аперта мали прогресуючу гідроцефалію і вимагали операції шунтування шлуночків.
За даними Kreiborg, 1992 у хворих з синдромом Аперта може бути синостоз між потиличною кісткою і шийним відділом хребта в 68%, дуже характерне зрощення в ділянці С5 і С6. При синдромі Крузона, відповідно, в 25%, а найбільш характерним є зрощення в ділянці С2 – С3.
Генетичне картування:
Ген синдрому Аперта локалізований в десятій хромосомі (10 q 26).
Більшість випадків спорадичні, має місце вплив підвищеного віку батька, як і для більшості аутосомно-домінантних мутацій.
Але в літературі є повідомлення про 3 успадкованих випадки синдрому Аперта. Найбільш частими є 2 види мутацій, за даними Moloney et al., 1996:
- S 252 W (934 C-G) у 74-х пацієнтів із 118;
- P 253 R (937 C-G) у 44-х пацієнтів із 118.
Популяційна частота синдрома Аперта від 1:100000 до 1:160000.
Особистий досвід автора:
В Популяції Прикарпаття частота синдрому Аперта, яка вивчалась за період 1988–1998 рр., є значно вищою, а саме, 4 випадки на 219235 новонароджених, що складає 1:55 тис. Також в 1-му випадку було діагностовано синдром Пфейфера.
Всі випадки синдрому Аперта були спорадичними. Вік батька, за нашими даними, був до 28 років. У випадку синдрому Пфейфера відмічалось успадкування синдрому від бабусі по батьковій лінії, яка має повну клінічну картину даного захворювання. В той же час її син, батько пробанда, не мав жодної ознаки синдрому.
Отже, маємо аутосомно-домінантне успадкування з неповною пенетрантністю патологічного гена.
Частота мутацій de novo при синдромі Аперта в Прикарпатті, яку розраховано прямим методом, дорівнює 0,8х10-5; в Англії за даними Blank – 0,3х10-5; в ФРН за даними Tiinte et Lenz – 0,4х10-5 (приводяться по Ф. Фогель і А. Мотульськи, 1989).
У всіх 4-х випадках клінічна картина була абсолютно характерною. Двоє дітей з даним синдромом померли: одна дитина мала прогресуючу вентрикуломегалію, померла у віці 2,5 міс; друга дитина померла у віці 1р. 1міс. від важкої пневмонії на фоні діагностованого комбінованого імунодефіциту. Обидвоє дітей, що померли, крім облігатних, найбільш поширених симптомів, мали розщеплення піднебіння. Отже, клініко-фенотипічна картина відповідала високій експресивності патологічного гену. Двоє дітей в даний час живі, одна з них досягла віку 7 років, друга – 3-х років.
В першому випадку діагностована розумова відсталість, що відповідає ступеню дебільності, в другому – інтелект дитини відповідає віковій нормі.
Медико-генетичне консультування:
Не викликає труднощів. Виходячи з аутосомно-домінантного успадкування, в спорадичних випадках ризик для сібсів є невисоким і наближається до загально – популяційного.
Пренатальна діагностика:
При якісному УЗД даний синдром може бути успішно діагностований як при масовому, так і селективному скринінгу вагітних.
ACS III-типу – синдром Сетре-Чотзена.
Особливості клінічних проявів:
Для даного синдрому характерні більш м’які прояви акроцефалії: значно легший ступінь краніосиностозу, зазвичай, в ділянці коронарного або сфенобазилярного швів. Але обов’язковою ознакою є різні ступені асиметрії обличчя та черепа.
Поєднані симптоми:
Низький ріст волосся на чолі, широке чоло, птоз, асиметричний розріз очних щілин, дзьобоподібний ніс, гіпоплазія середньої частини обличчя роблять лице характерним. Може бути страбізм, сльозотечія внаслідок стенозу слізно-носового каналу.
У більшості хворих наявне викривлення носової перетинки, високе піднебіння, в поодиноких випадках може бути його розщеплення. Вушні раковини диспластичні, зміщені дозаду і донизу. В незначному відсотку може бути втрата слуху. У більшості випадків може бути часткова синдактилія ступнів, між 2–3 пальцями.
Великі пальці ніг можуть бути широкими.
Характерна своєрідна дерматогліфіка тенару і гіпотенару. Більшість хворих мають нормальний інтелект, але в окремих випадках інтелект може бути зниженим.
Ускладнення:
Як наслідок раннього закриття швів – атрофія зорових нервів і хронічні інфекції очей у зв’язку з стенозом сльозно-носового каналу.
Можливі інші ураження: епілепсія, крипторхізм, аномалії нирок, атрезія ануса, збільшення турецького сідла і вроджені вади серця.
Генетика синдрому:
А/д успадкування з варіабельною експресивністю і високою пенетрантністю, припускається вплив віку батька. Патогенез чітко не встановлений. Співвідношення між статтю Ч1:Ж1.
Прогноз:
В більшості випадків сприятливий, в окремих випадках проводиться краніотомія. Значна частина хворих вимагає лікування з приводу хронічних інфекцій очей внаслідок стенозу слізно-носового каналу і аномалій носової перегородки.
Синдром Пфейфера (ACS – V типу).
Мінімальні діагностичні критерії:
Такі ж як і для всієї групи, обов’язковою є акроцефалія, синдактилія може бути зовсім незначною, частіше ІІ–ІІІ пальців стоп.
Клініко-фенотипічні ознаки:
Виражена акроцефалія, загальне враження від черепно-лицевих дизморфій абсолютно ідентичне такому від синдрому Аперта.
Приводимо фотографії дитини з синдромом Пфейфера з особистої картотеки, які наочно ілюструють схожість даних синдромів.
![A child with Pfeifer Syndrome](http://ibis-birthdefects.org/start/images/uacrocep.jpg)
Синдактилія, як правило, невиражена, часто поєднується з розширеними великими пальцями рук і ніг.
В дану нозологічну групу ряд авторів відносять синдром Ноака, при якому крім перерахованих ознак входить рудиментарний шостий палець з преаксилярної сторони.
Ускладнення:
В ряді випадків виникає вентрикуломегалія з тенденцією до прогресування.
Поєднані симптоми:
В окремих випадках може бути аномалія хрящів гортані, що може серйозно порушувати дихальну функцію. У більшості пацієнтів відзначається помірне зниження слухової функції внаслідок порушення слухопровідного апарату.
Тип успадкування:
А/д тип передачі, більшість випадків спорадичні, хоча є і успадковані випадки.
Приведений випадок з власного архіву є успадкованим: абсолютно ідентичну клінічну картину має бабуся по батьковій лінії, у батька дитини ознак синдрому немає. Таким чином, можна говорити про неповну пенетрантність патологічного гену.
Популяційна частота:
Даного синдрому в літературі не наведена.
Патогенез:
Чітко не встановлений, хоча в основі його лежить порушення послідовності закриття швів черепа.
Принципи медико-генетичного консультування:
Є звичайними для А/д успадкування.
Пренатальна діагностика:
Базується на УЗД краніофаціальних особливостей.
Прогноз:
При відсутності прогресуючої гідроцефалії сприятливий. Інтелект в більшості випадків збережений.
Генне картування:
Ген синдрому локалізований або в 8, або в 10 хромосомах.
Список літератури:
- Buyse ML. Birth Defects Encyclopedia. Center for birth defects information services. 1990:35–40.
- Gorlin RJ, Cohen MM, Levin LS. Syndromes of the Head and Neck. Oxford university press. 1990:520–525.
- Jones KL. Smith’s Recognizable Patterns of Human Malformation. W.B. Saunders company. 1988:372–374.
- Moloney DM, Slaney SF, Oldridge M, Wall SA, Sahlin P, Stenman G, Wilkie AO. Exclusive paternal origin of new mutation in Apert syndrome. Nature Genet 1996;13:48–53.
- Reiner D, Arnaud E, Cinalli G, Sebag G, Zerah M, Marchac D. Prognosis for mental function in Apert’s syndrome. J Neurosurg 1996;85:66–72.
- Warkany J. Congenital Malformations: Notes and Comments. Year book medical publishers. 1971:899–902.
Переглянуто редакційною колегією I.B.I.S.: 15/02/2002
Синдром Лангера-Гідіона
(тріхо-ріно-фалангеальний синдром тип ІІ,
синдром акродисплазії з екзостозами)
(Langer-Giedion Syndrome)
Завідуюча відділенням недоношених новонароджених
Волинського обласного дитячого територіального медичного об’єднання
Основні діагностичні критерії:
Грушевидний ніс, конічні епіфізи, множинні екзостози.
Частота:
Вперше синдром описали Langer і Giedion в 1969 році. Це захворювання з множинними екзостозами і багатьма ознаками, характерними для TRP І типу. Більшість випадків – спорадичні, однак описана сімейна передача: батько-син, мати-дочка і наявність синдрому у монозиготних близнюків. До 1983 р. Лангером детально були описані до 30 випадків, приблизно 100 випадків описані до теперішнього часу.
Етіологія:
Делеція 8q24.11-q24.13. В більшості випадків делецію можна побачити цитогенетично. TRP II і TRP I є результатом різного розміру делеції 8q. При TRP I делеція менша. Делеція 8q24.12 є відповідальна за ознаки спільні для TRP I, TRP II, ген EXT I локалізований на 8q24.13: спричиняє виникнення множинних екзостозів, характерних для TRP II типу. Можлива генетична гетерогенність.
Клініка:
Черепно-лицеві ознаки: черепно-лицеві аномалії схожі на TRP I, але ніс менш грушеподібний і ділянка фільтру більш випукла. Волосся на голові тонке. Лоб виступає. Мікроцефалія середнього ступеню більш як у 60% дітей. Спостерігаються нависаючі широкі брови і глибокопосаджені очі, розхідна косоокість, або прихована косоокість в 40% випадків. Вуха великі і неправильно розташовані. Фільтр довгий, червона кайма верхньої губи тонка. Широке перенісся. Гіперплазія нижньої щелепи.
Центральна нервова система: легка або помірна розумова відсталість спостерігається у 75% випадків, тяжка зустрічається рідше. Біля 25% дітей розвиваються нормально, або майже нормально. Дехто має дефіцит ваги. Спостерігається затримка розвитку мови та зниження слуху середнього ступеню (як кондуктивна, так і нейросенсорна глухота). Судоми та гіпотонія зустрічаються частіше, ніж у загальній популяції.
Кісткова система: скелетні аномалії подібні до TRP I, за винятком множинних екзостозів, які виявляють у 98% при TRP II. Вони проявляються зазвичай на 3-4 році життя, хоча можуть бути і в ранньому дитинстві. Екзостози збільшуються в числі і в розмірі, поки є тенденція до росту кісток скелету. Вони виникають на довгих і коротких трубчастих кістках кінцівок, спочатку в метафізах, але також можуть бути на ребрах, лопатках, хребцях. Екзостози можуть спричиняти біль, або викликати функціональні розлади. У 92% випадків виявляють конічні епіфізи проксимальних або середніх фаланг ІІ-V пальців і проксимальних та дистальних фаланг великого пальця. Близько 40% мають вкорочену одну або більше метакарпальних кісток. Ребра можуть бути звужені дозаду, лопатки – криловидні. Постнатальне відставання зросту – постійна ознака і передує екзостозам. Гіпотонія і підвищена рухливість суглобів, включаючи плоскоступість спостерігається в 60% випадків. Переломи, як наслідок остеопорозів, спостерігались у 30%. Були описані випадки недорозвитку великогомілкової кістки.
Шкіра і волосся: В новонароджених і дітей раннього віку спостегірається гіпереластичність або надлишок шкіри у 75%. Множинні невуси на обличчі і кінцівках зустрічаються більш ніж у 50%. Волосся на голові тонке, брови широкі і рідкі, ламкість нігтів у 70%.
Поєднані аномалії:
TRP І тип. Ізольовані конічні епіфізи. Ключично-краніальна дисплазія. Синдром Еліса Ван Кревельда. Псевдогіпопаратіреоїдизм. Синдром Елерса-Данлоса. Синдром Пертеса. Хрящів-волосся гіпоплазії синдром. Множинні екзостози.
Діагноз: del 8q24.11-q24.13.
Пренатальна діагностика:
Аномалія кісткової системи та поєднані вроджені вади можна діагностувати з 16 тижнів внутрішньоутробного розвитку.
Співвідношення статі:
При цьому синдромі немає статевої переваги.
Акушерська тактика:
Питання про переривання вагітності вирішується після генетичної консультації.
Диференціальний діагноз:
TRP І тип. Ізольовані конічні епіфізи. Ключично-краніальна дисплазія. Синдром Еліса Ван Кревельда. Псевдогіпопаратіреоїдизм. Синдром Елерса-Данлоса. Синдром Пертеса. Хрящів-волосся гіпоплазії синдром. Множинні екзостози.
Прогноз:
Такі діти мають часті інфекційні захворювання верхніх дихальних шляхів та отіти. У 60% випадків виникають розлади харчування, що пов’язують з некоординованим ковтанням, яке може призвести до асфіксії. Зустрічаються гідрометрокольпоз, маткові кровотечі у жінок. Спостерігаються захворювання сечовивідних шляхів пов’язані з рефлюксом. Слід чекати затримки розумового розвитку,- коли є делеція більшості участків 8q.
Тип успадкування:
Всі описані випадки спорадичні. В деяких випадках мікроделеція 8q24.11-q24.13.
Номер з каталогу МІМ:
150230 Trichorhinophalangeal Syndrome, Type II; TRPS2.
Література:
- Козлова С.И, Демикова Н.С., Семанова Е., Блинникова О.Е. Наследственные синдромы и медико-генетическое консультирование.- Москва, 1996.- С. 268.
- Gorlin RJ, Cohen MM, Hennekam RCM. Syndromes of the Head and Neck.- 4th ed. Oxford University Press 2001:1008.
- Jones KL. Smith’s Recognizable Patterns of Human Malformation.- 5th ed. W.B. Saunders Company 1997:290.
- Wilson WG, Herrington RT, Aylsworth AS. The Langer-Giedion syndrome: report of a 22-year old woman. Pediatrics 1979;64(4):542-545.
Переглянуто редакційною колегією I.B.I.S.: 26/11/2002
Ентеропатичний акродерматит
(Acrodermatitis Enteropathica)
Завідуюча медико-генетичною консультацією
Хмельницького клінічного пологового будинку
Ентеропатичний акродерматит (ЕА) – аутосомно-рецесивне захворювання, пов’язане з порушенням обміну цинку.
Синоніми:
Cиндром Данболта-Клосса (Danbolt–Closs), на честь лікарів, що вперше описали даний симптомокомплекс у 1942 році.
Основні діагностичні критерії:
- периорифіціальний акродерматит;
- діарея;
- алопеція;
- знижений рівень сироваткового цинку;
- вторинні бактеріальні та грибкові інфекції.
Етіологія та патогенез:
Етіологія та патогенез захворювання остаточно не з’ясовані. Оскільки пероральне чи парентеральне введення препаратів цинку зменшує прояви акродерматиту, висловлене припущення, що саме порушення метаболізму цинку (особливо його абсорбція чи біодоступність у кишківнику) є причиною виникнення патологічного стану. Цинк є кофактором понад 70 різноманітних ферментів, причетних до обміну білків та вуглеводів. Ось чому він життєво необхідний для нормального росту та розвитку, репарації тканин.
Wang (2001) картував ген ентеропатичного акродерматиту на 8q24.3.
Діагностика:
- дерматит: еритематозні, везикуло-бульозні чи пустульозні висипання, що приводять до екзематозних уражень, локалізованих переважно периорифіціально (довкола анальних, генітальних складок, рота), чітко відмежовані від оточуючих неуражених ділянок (у 100% хворих);
- діарея (спостерігається у 91%);
- пароніхії (96%);
- алопеція – часткова або тотальна (98%).
Будь-які вказівки на наявність діареї, анорексії, фотофобії, поведінкових розладів в анамнезі вимагають диференційної діагностики з ЕА.
Лабораторні обстеження:
- Зниження рівня цинку у плазмі (менше ніж 50 мкг/дл) спостерігається у більшості, але не у всіх пацієнтів.
- Зниження рівня лужної фосфатази, у процесі синтезу якої активно задіяний цинк, також слугує підтверджуючим фактом щодо ЕА.
- Бактеріологічні дослідження інформативні при розвитку вторинного інфікування.
- Гістологічне дослідження шкіри виявляє внутрішньоклітинний набряк епідермальних кератоцитів, що однак, не є патогномонічною ознакою, оскільки зустрічається і при дефіциті інших нутрієнтів. У біопсійних препаратах слизової кишківника спостерігається втрата характерної ворсинчатої структури з вираженою інфільтрацією базальної мембрани, збільшенням ядер клітин. На фоні лікування препаратами цинку гістологічна картина має чітку позитивну динаміку.
Тип успадкування: аутосомно-рецесивний.
Популяційна частота: точні дані відсутні.
Співвідношення між статтю:
Зустрічається з однаковою частотою у осіб чоловічої та жіночої статі.
Вік маніфестації:
Переважно при закінченні годування грудним молоком у дітей, котрі знаходяться на штучному вигодовуванні, симптоми ЕА проявляються раніше.
Генетичний ризик:
Для сибсів високий – 25%.
Диференційна діагностика проводиться насамперед з наступними станами:
- атопічний дерматит;
- дефіцит біотину;
- кандидоз;
- бульозний епідермоліз;
- себорейний дерматит;
- порушення метаболізму есенціальних жирних кислот;
- ятрогенний дефіцит амінокислот з розгалуженим ланцюгом (ізолейцин) при строгій дієтотерапії метилмалонової ацидурії чи синдрому Менкеса.
Лікування та нагляд:
Основним медикаментозним засобом при лікуванні ЕА є препарати цинку – цинку глюконат чи сульфат в розрахунку 1-3 мг/кг/день при пероральному прийомі. При необхідності швидкої та більш інтенсивної ліквідації проявів препарати цинку вводять внутрішньовенно у дозі 300-1000 мкг/кг/день. Клінічне покращення настає через 5-10 днів.
Місцево застосовують теплі компреси, мазьові аплікації для стимуляції процесів епітелізації на уражених ділянках шкіри.
Важливою є рекомендація збагачення щоденного харчового раціону продуктами, що містять значну кількість цинку – м’ясо, краби.
Пацієнти з ентеропатичним дерматитом повинні перебувати під постійним ретельним наглядом педіатра, дерматолога, гастроентеролога, дієтолога.
Пренатальна діагностика: специфічна не розроблена.
Прогноз:
Прогноз стосовно життя при вчасній діагностиці та адекватному лікуванні сприятливий.
Профілактика:
Медико-генетичне консультування, попередження можливих ускладнень.
Номер з каталогу МІМ:
201100 Acrodermatitis Enteropathica, Zinc-Deficiency Type; AEZ
Література:
- Козлова С.И., Демикова Н.С., Семанова Е., Блинникова О.Е. Наследственные синдромы и медико-генетическое консультирование.- М.: Практика, 1996.- С.18-19.
- Grider A, Mouat MF: The acrodermatitis enteropathica mutation affects protein expression in human fibroblasts: analysis by two-dimensional gel electrophoresis. J Nutr 1998 Aug; 128(8): 1311-4.
- Hambidge KM: The role of zinc and other trace metals in pediatric nutrition and health. Pediatr Clin North Am 1977 Feb; 24(1): 95-106.
- Kuramoto Y, Igarashi Y, Tagami H: Acquired zinc deficiency in breast-fed infants. Semin Dermatol 1991 Dec; 10(4): 309-12.
- Prasad AS: Zinc: an overview. Nutrition 1995 Jan-Feb; 11(1 Suppl): 93-9.
- Syndromes of the head and neck (fourth edition) by Robert J. Gorlin, M.Michael Cohen, Raol C. M. Hennekam, Oxford University Press – 2001, p. 630-631.
- Walravens PA, Hambidge KM, Neldner KH: Zinc metabolism in acrodermatitis enteropathica. J Pediatr 1978 Jul; 93(1): 71-3.
- Wang K, Pugh EW, Griffen S: Homozygosity mapping places the acrodermatitis enteropathica gene on chromosomal region 8q24.3. Am J Hum Genet 2001 Apr; 68(4): 1055-60.
Переглянуто редакційною колегією I.B.I.S.: 10/02/2004
Аккутан та інші ретиноїди
(Accutane and Other Retinoids)
Є. Ларіончик
Молодший науковий співробітник
Інституту геронтології АМН України
Аккутан – це фармацевтичний засіб, що призначається лікарем. Він застосовується при лікуванні важких вузлових та кістозних форм акне (вугревої хвороби), коли на шкірі виникають численні запальні вузли з гнійним вмістом, що залишають після себе спотворюючі рубці, а всі інші засоби не мають ефекту. Аккутан належить до групи препаратів, які називаються ретиноїдами, тому що є похідними вітаміну А – ретинолу. Коли ретиноїди вживає вагітна жінка, це може призвести до виникнення дуже серйозних вад розвитку у плода.
Що таке аккутан?
Аккутан (оригінальна хімічна назва – ізотретиноїн) є синтетичним похідним вітаміну А, який виробляє і постачає на ринок Roche Dermatologics – підрозділ фармацевтичної компанії Hoffman-La Roche, Inc. Після визнання препарату Адміністрацією США з продуктів харчування та лікарських засобів (FDA) в 1982 році він широко застосовувався для лікування важких форм акне. Сотні тисяч мешканців Сполучених Штатів страждають від вузлових акне, і часто жоден засіб не справляє ефекту на їх стан, крім аккутану. Після вживання препарату навіть сильно уражена шкіра очищується на тривалий період.
Перед тим, як засіб отримав широке визнання, клінічні випробування на тваринах показали, що він може викликати вади розвитку плоду. Після таких результатів фірма Roche почала застерігати вагітних жінок проти вживання аккутану. Але вади розвитку у дітей продовжували з’являтись, і це спонукало компанію до впровадження всеохоплюючої програми запобігання вагітності у жінок, що вживали засіб.
Наскільки високим є ризик при застосуванні аккутану в період вагітності?
Якщо жінка вагітніє в період лікування аккутаном, ризик виникнення вад плоду є надзвичайно високим, навіть якщо вона вживає препарат недовго і в малих дозах. До вад розвитку плоду, що асоціюються з прийомом аккутану, належать: гідроцефалія (збільшення заповнених рідиною порожнин головного мозку), мікроцефалія (надто маленька голова), затримка розумового розвитку, аномалії вух та очей, розщеплення губи та піднебіння, інші вади ділянки обличчя, вади серця. Також існує високий ризик невиношування вагітності жінками, що приймають препарат. Аккутан може викликати зазначені вади у плода, коли жінка приймає його в перші кілька тижнів після запліднення, часто ще не знаючи, що вона вагітна. Навіть у дітей без наявних фізичних дефектів може спостерігатися затримка розумового розвитку або проблеми з навчанням.
Яких заходів було вжито з метою запобігання прийому аккутану вагітними жінками?
Компанія Roche вжила велику кількість заходів, спрямованих на інформування жінок та лікарів щодо ризику, пов’язаного з застосуванням аккутану. До таких заходів належали: розміщення попереджуючих етикеток для лікарів та пацієнток на упаковці препарату; забезпечення пацієнток інформаційними наборами, що включали форму згоди, підписання якої свідчить про розуміння жінкою серйозного ризику виникнення вад у майбутньої дитини; пропозиція щодо безкоштовного направлення пацієнтки на тест на вагітність та консультацію фахівця з планування сім’ї. Була розроблена та впроваджена спеціальна блістерна упаковка для препарату, яка містить попередження про те, що його не слід вживати в період вагітності. На упаковці також з’явилося символічне зображення вагітної жінки в профіль з яскравим написом “УНИКАТИ ВАГІТНОСТІ”. На додаток, компанія Roche розробила та впровадила спеціальну навчальну програму для лікарів.
Яка рекомендована методика призначення аккутану жінкам дітородного віку?
Фахівці компанії Roche рекомендують за тиждень до запланованого початку лікування аккутаном проводити тест на вагітність, а саму терапію починати на другий чи третій день менструального циклу жінки. Слід одночасно застосовувати два надійні засоби контрацепції (запобігання вагітності) – якщо партнери не вибирають як засіб повне утримання від статевих контактів – протягом як мінімум одного місяця перед початком лікування, одного місяця періоду лікування та одного місяця після припинення лікування аккутаном. Також фахівці радять жінці щомісяця повторювати тест на вагітність та консультацію з планування сім’ї.
Чи існують засоби лікування акне, більш безпечні для жінок дітородного віку?
Переважна більшість жінок, яких турбують вугрі, не страждають на важкі вузлові форми цієї хвороби, і їхня шкіра добре реагує на безпечні місцеві (що застосовуються безпосередньо на уражених ділянках шкіри) засоби та ліки для внутрішнього вживання. Препарати місцевої дії, що містять антибіотики еритроміцин та кліндаміцин, є безпечними засобами вибору навіть в період вагітності. Це стосується й тих препаратів, що містять бензоїлпероксид – речовину, яка має антибактеріальні властивості та підсушує шкіру (аналог, поширений в Україні – OXY). Якщо місцеві засоби не дають ефекту і шкіра не очищується, лікар може рекомендувати жінці розпочати прийом антибіотиків – таких як еритроміцин. Еритроміцин зарекомендував себе як безпечний препарат, що не викликає вад розвитку.
Існують ще ретиноїди для місцевого застосування, що використовуються при лікуванні акне. Місцеве вживання ретиноїдів у вигляді кремів чи розчинів (не пластирів) є значно безпечнішим для вагітних жінок, ніж прийом всередину у вигляді таблеток. Але краще все ж таки уникати їх в період вагітності (див. нижче), тому що вони можуть всмоктуватися крізь шкіру в кров.
Чи існують інші препарати ретиноїдів, вживання яких вагітними жінками є небезпечним?
Всіх пероральних ретиноїдів (у вигляді таблеток для внутрішнього застосування) треба уникати в період вагітності, тому що вони можуть викликати вади розвитку у плода. Жінкам, які ще не вагітні, слід запобігати вагітності протягом певного періоду часу після припинення лікування пероральними ретиноїдами.
Соріатан (актиретин) – це ще один препарат з групи ретиноїдів, який постачає на ринок фірма Roche. Він застосовується для лікування важких форм псоріазу – хронічного захворювання шкіри. Як і аккутан, Соріатан при вживанні його вагітною жінкою може викликати серйозні вади розвитку у плода – дефекти будови черепа та обличчя, вади серця, spina bifida (розщелина хребта з випинанням спинного мозку чи без нього) та аномалії кінцівок. В зв’язку з тим, що соріатан на тривалий час залишається в організмі, жодна жінка, яка планує завагітніти, не повинна вживати його протягом як мінімум трьох років після припинення лікування.
Що стосується аккутану, то фахівці компанії Roche рекомендують перед початком лікування провести тест на вагітність і одночасно застосовувати два надійні засоби контрацепції (запобігання вагітності) протягом всього періоду лікування та, в цьому випадку, протягом як мінімум трьох років після припинення лікування.
Крім соріатану, існує ще один засіб проти псоріазу, що належить до тієї ж самої групи і хімічно дуже подібний до нього – тегізон (етретинат). Цей препарат здатен залишатися в організмі на невизначений період часу. Дехто з лікарів рекомендують жінкам взагалі уникати вагітності після лікування тегізоном. Кожна жінка, що приймала тегізон в минулому, повинна проконсультуватися зі своїм лікарем щодо того, чи настане взагалі безпечний для спроби запліднення період, а якщо так, то коли це відбудеться. Жінки, що приймають соріатан, повинні уникати вживання будь-яких алкогольних напоїв в період лікування та протягом двох місяців після його припинення, тому що в присутності алкоголю соріатан перетворюється на тегізон – а ця сполука, як вже було зазначено, залишається в організмі на невизначений період часу.
Ще один ретиноїд, що зветься весаноїд (третиноїн), що застосовується для лікування певної форми лейкемії, або білокрів’я – гострого промієлоцитарного лейкозу, також може викликати вади розвитку у плода при вживанні його вагітною жінкою. В такій ситуації теж рекомендується перед початком лікування провести тест на вагітність і застосовувати надійні засоби контрацепції протягом всього періоду лікування та протягом одного місяця після його припинення. Препарати третиноїну місцевої дії (ренова, поширений аналог в Україні – ретин-А) також застосовують для лікування акне та сонячних ушкоджень шкіри. Дані сучасних досліджень свідчать про те, що третиноїн при місцевому застосуванні вагітними жінками переважно не викликає вад розвитку плоду. Проте, деякі сумніви щодо його безпечності для вагітних ще залишаються, тому що дані про декілька випадків вад у дітей жінок, що застосовували препарати третиноїну місцевої дії під час вагітності, все ж таки є. Доки не буде відомо більше про безпечність третиноїну для вагітних при його місцевому застосуванні, жінкам, що вже вагітні чи планують завагітніти, слід користуватися безпечними засобами проти акне, які були зазначені вище.
Зараз проводяться клінічні випробування великої кількості нових ретиноїдів для визначення їхньої ефективності та, в деяких випадках, здатності запобігати розвитку різних форм раку – наприклад, раку молочної залози, яєчників та легень. Такі препарати примушують злоякісні клітини “поводитися” як нормальні, що, можливо, веде до полегшення стану при деяких видах раку. Якщо протиракова ефективність нових ретиноїдів буде доведена, жінкам та їхнім лікарям слід буде приділяти велику увагу питанню їх безпечності щодо вад розвитку.
Чи можуть високі дози вітаміну А бути причиною вад розвитку у плода?
Хоча вітамін А є життєво необхідним для нормального розвитку майбутньої дитини, надто великі його дози можуть викликати у плода вади розвитку. Дослідження, проведене в 1995 році, показало, що у жінок, які у перші два місяці вагітності щодня приймали більш ніж 10000 МО (міжнародних одиниць) вітаміну А (це вдвічі більше, ніж рекомендовано фахівцями), ризик народження дитини з вадами розвитку, подібними до викликаних Аккутаном (розщеплення губи та піднебіння, гідроцефалія, вади серця) був більш ніж вдвічі вищим, ніж у тих, що приймали нормальні дози.
Дані інших досліджень свідчать про те, що дози вітаміну А, нижчі за 25000 МО, практично не викликають вад розвитку, але мінімальну небезпечну для вагітних дозу ще не визначено.
Організм людини, коли потрібно, здатен виробляти свій власний вітамін А з його природних попередників – наприклад, з бета-каротину, який міститься в жовтих та зелених овочах. Ця форма вітаміну є абсолютно безпечною для вагітних. Проте, велика частка того вітаміну А, який ми споживаємо з їжею – це його повна форма (ретинол), який у надлишковій кількості здатен викликати вади розвитку. Природний ретинол міститься у полівітамінних препаратах та в таких харчових продуктах, як м’ясо (особливо печінка), яйця, молочні продукти та вітамінізовані зернові пластівці – “сухі сніданки”.
Вагітна жінка повинна впевнитися в тому, що добова доза полівітамінів, які вона приймає – звичайних чи розроблених спеціально для вагітних – містить не більше ніж 5000 МО ретинолу (повної форми вітаміну А), і не повинна додатково вживати жодного препарату з вітаміном А. Також їй слід знизити споживання печінки.
Переглянуто редакційною колегією I.B.I.S.: 17/02/2002